![](http://f10.pmo.ee/ENDSCzuojJ7oHWArHDNQUqBUTsg=/1442x0/filters:format(webp)/nginx/o/2018/07/04/7944156t1heb55.jpg)
Laikā, kad tikko pārcēlos dzīvot Tvaika ielā, man gadījās visai bieži braukāt ar taksometriem. Toreiz vēl nebija aplikācijas, kad tu vari, kā ūdeni mutē ieņēmis, iekāpt taksometrā un tādā pašā klusībā no tā izkāpt, paļaujoties, ka rēķini tiks nokārtoti, tā sakot, pa gaisu, tāpēc nācās skaļi šoferiem paziņot savu galamērķi. To es arī bez mazākās aizdomu ēnas darīju. «Tvaika iela tāda un tāda, lūdzu,» es teicu un katru reizi satrūkos, kad šoferi pilnā balsī sāka smieties. «Vai tad jau tik traki?» tie spurgdami dvesa. «Davai, es ar tevi,» tie nerimās. Es, kā jau zēns no provinces, maķenīt nesapratu, kāpēc šoferiem allaž ir tik jautri. Vai man seja ne tāda? Vai poga iztrūkusi kreklam? - sev klusībā jautāju. Savu neaptēstību un taksometra šoferu asprātību sapratu tikai pēc tam, kad viens no viņiem par visām varītēm gribēja mani izsēdināt pie milzīgās mājas «šlagbauma» Tvaika ielā 2. Viss bija skaidrs – nav taču nekā smieklīgāka par Tvaika ielu, jo visi, kas tajā dzīvo, ir nekas cits kā garā vājie. Tāpēc, lai nezinošie ļaudis beidzot uzzinātu, ka Tvaika iela ir kaut kas nedaudz vairāk par grūtdieņu atpūtas vietu un reizēm pēdējo cerību, nolēmu kā Prometejs atnest cilvēkiem uguni un doties ielas dziļumos. Atliek tikai cerēt, ka Zeva ērglis manas aknas šoreiz neknābs pārāk bargi.