Ceļš līdz Nepālai ir tāls – lidojums ar divām pārsēšanās reizēm aizņēma veselu diennakti. Lai tiktu ielaists valstī, lidostā galvaspilsētā Katmandu jāiegādājas vīza, kas 15 dienām maksā 25 ASV dolārus. Stāvot pavisam vienkāršajā, tumšajā lidostas ēkā zemiem griestiem pie lodziņa un gaidot, vai nopietnais un rūpju rievu pierē ievilkušais darbinieks tevi atzīs par nekaitīgu un atdos atpakaļ pasi ar zīmogu tajā, pārņem zināms uztraukums. Viena lieta, ja vīzai piesakies savā valstī un saņem noraidošu atbildi, cita – ja esi šķērsojis puspasauli, bet ielaists netiec. Taču viss beidzas labi – arī mūs uzņemošie Nepālas Izmeklējošās žurnālistikas centra (cijnepal.org.np) kolēģi vēlāk stāsta, ka parasti tūristiem tikt valstī nav problēmu. Nekādu papildu jautājumu, ar kādu mērķi braucu un ko valstī darīšu, nav. Esam brīdināti – ja jautājumi tiek uzdoti, neteikt, ka esam žurnālisti. Lai žurnālisti iegūtu vīzu, procedūra var ilgt gadiem. Man tikai pajautā, no kuras valsts esmu. Vietējos tas tiešām interesē. Cita lieta – neviens no taujātājiem, protams, par tādu Latviju nav dzirdējis. Lielākas cerības ir, sakot, ka esmu no Eiropas, bet pat tad kāda jauna sieviete pajautā, vai Eiropa ir pilsēta. Kad pase dabūta atpakaļ, nākamā doma – vai bagāža būs atceļojusi līdz ar mani. Atvieglojums, ieraugot savu somu, taču uzreiz skaidrs, ka tā ir atvērta un pārbaudīta. Katmandu lidostā nekādas norādes, ka to darījis drošības dienests, nav, taču atpakaļceļā, saņemot bagāžu Rīgā, gan zila uzlīmīte liecina, ka soma tikusi izskatīta.